UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Ai adormit?
CASA BÂNTUITĂ
ÎNAINTE DE FURTUNĂ
Așa se pare.
Te ajut să-i duci sus.
Nu. Mă bucur de asta cât pot.
Îți mai amintești când Steve și Shirl erau așa de mici?
Da.
Cresc, fără îndoială.
Curând nu vor mai sta așa nici în ruptul capului.
Vor fi ca Theo, nu poți preveni asta.
O știi pe ea.
Nu stătea deloc, chiar și când era mică.
Ce bine ar fi dacă aș putea să-i îngheț.
Să-i țin așa pentru totdeauna.
Ți-a amorțit mâna?
Nu, sunt...
Veniți?
Da.
Hai, scumpo, să mergem în pat.
Dumnezeule, ce furtună!
Ai dormit în timpul ei, bănuiesc.
Urăsc furtunile.
Le urăsc.
De când eram mică.
Iar asta...
Am dormit în timpul ei, dar am avut cele mai ciudate vise.
Mie îmi plac.
Mă relaxează.
Fiică mea, însă, e îngrozită de ele.
Sper să treacă peste asta.
Bănuiesc că ține de cum ne simțim când suntem mici.
Nu se schimbă niciodată.
Bănuiesc că nu.
Când aveam 12 ani, tata a murit pe neașteptate.
- Îmi pare rău. - Și mie.
Într-un accident de mașină,
într-o zi era acolo, ca în următoarea să dispară.
Nu am știut cum să fac față.
Am împietrit.
Nici măcar nu am plâns.
Nici măcar la înmormântare.
Nu e neobișnuit.
Mai ales la copii.
La câteva zile după înmormântare,
mama m-a lăsat acasă cu sora mea mai mică.
Stăteam în camera de zi,
în fotoliul tatei.
Mereu m-am simțit atât de mică stând în el.
Și deodată, a ieșit la suprafață.
Am simțit totul, în sfârșit.
Am început să plâng în hohote.
Se rupsese o barieră.
Și chiar atunci am auzit lovituri în fereastră.
Ploaia.
Mi s-a părut ciudat,
pentru că fusese însorit înainte și nu trebuia să plouă, dar a devenit...
a devenit violentă.
Am crezut că e grindină.
Altceva nu putea face zgomotul ăla.
Așa că am plâns mai tare,
iar grindina a început să bată și mai tare.
Mai văzusem grindină înainte, dar nu ca asta.
Asta suna ca pietrele,
pietre adevărate.
O fereastră din camera surorii mele s-a spart,
Janet a început să țipe și am fugit acolo și...
Și am văzut.
Erau pietre.
Erau pietre mici, negre, care loveau ferestrele, căzând pe pământ.
Am văzut și piatra care a spart fereastra, chiar acolo pe covor.
Era așa de mare.
Mama a venit alergând, îi sângera scalpul, îmi amintesc asta.
Fusese lovită în timp ce alerga pe alee.
Ne-a luat pe mine și Janet, ne-a ținut strâns și am îndurat-o.
La fel de neașteptat cum a început, s-a oprit.
Liniște.
S-a întâmplat înainte, știi.
Harrisonville, Ohio, în 1901, a plouat cu pietre mici peste un oraș întreg.
Iar apoi o dată în Sicilia, dar din cauza vulcanului Etna.
Le-a aruncat afară.
Au căzut pietre ponce peste Sicilia.
Se întâmplă și în Cartea Apocalipsei.
Se întâmplă, nu-i așa?
Spune: "Grindină grea cât un talant."
Cât de greu e talantul?
În jur de 35 de kilograme, cred.
Da, sigur nu a fost asta.
Lumea nu s-a sfârșit, dar...
Am crezut mereu...
Am crezut că e vina mea.
Era vina mea. Avusesem...
cele mai grele și întunecate sentimente din viața mea de copil în acea zi,
și cumva le-am aruncat către cer,
și cumva acele sentimente s-au unit sus, în atmosferă,
și s-au prăbușit peste mine.
Când a murit tata, am făcut să plouă cu pietre.
Lucrurile astea au sens când ești copil.
Dar, pe măsură ce crești, încep să pară nebunești.
Ce mi-ai spus în trecut?
"Există mai multe lucruri în cer și pe pământ..."
"Horatio,
decât există în filozofia ta."
Haide, nu acum.
- Am zis nu, Luke. - Te rog?
Ce se întâmplă?
Vrea să-mi ia din haine.
Bine.
Nu pentru mine, pentru Abigail.
Nu-mi iei lucrurile pentru prietena ta imaginară.
Nu e imaginară!
Te rog, nu țipa.
Abigail e reală,
dar hainele ei nu sunt la fel de frumoase ca ale tale.
Sunt vechi.
M-am gândit că i-ar plăcea niște haine noi,
iar tu ai atât de multe.
Mamă?
Nu poate lua hainele surorii tale, Luke.
Abigail nu e reală, Luke.
Ba da, este.
Spune-i mamei unde stă Abigail.
În pădure. Copii, jucați-vă.
Sunt în camera de lectură, dacă aveți nevoie de mine.
Care cameră e cea de lectură?
Las-o pe mami în pace! Nu se simte prea bine în ultima vreme.
Copiii mei.
Mamă...
Mami!
Adică... au fost gemenii.
Știu asta.
Nu știu de unde știu, dar...
știu.
Erau adulți, deci nu i-am recunoscut imediat,
dar cu cât mă uitam mai mult, cu atât știam.
Era Nellie.
Luke.
E groaznic.
Ce vis oribil.
Sigur ai adormit în timp ce citeai.
Da.
Sigur.
A fost un vis oribil.
Știi, am avut...
Doar...
Am dureri de cap constante acum și...
visele mele sunt atât de vii.
Știi genul ăla de vise care par mai reale decât viața?
Poate...
În ultimul timp am fost cam amețiți amândoi.
Tot nu-mi vine să cred că am făcut asta.
Doare foarte tare.
Mă simt prost.
Nu știu dacă din cauza...
mucegaiului sau a produselor chimice, a zgomotului,
am fost absent.
Nu-mi vine să cred că nu m-am uitat.
Ai crezut că nu e în priză. Trebuia să fie scos din priză.
Cred că am pus prea multe pe umerii lui Stevie.
E dur, face față.
Scumpule?
Scumpule, e cineva în casă.
Hugh?
Haide, ce mai stai?
Grăbește-te!
Îmi place cum ai aranjat camera.
Eu am folosit-o ca vestiar. Apoi, cameră de copil.
Visez, nu?
Bineînțeles.
Sunt un vis, cum ești și tu, cum suntem și noi.
Ești frumoasă, nu-i așa?
O femeie adevărată. Willie o să te îndrăgească.
Iar camera asta, jur, aproape că aud zgomotele orașului.
Dumnezeule, îmi lipsesc sunetele orașului.
Claxoanele mă fac să zâmbesc mereu.
Haide, așază-te!
Mami, îmi pare rău că zic asta, dar ești cam obosită, nu-i așa?
Vrei să vorbești despre asta?
Nu știu dacă vreau.
E visul tău.
Am avut un pătuț de copil chiar aici, cred.
Am pictat bărcuțe pe el, bărcuțe albastre, ca să adoarmă cu gândul la apa albastră.
Le-am pictat singură și a fost atât de fericit în pătuț,
și m-a frânt, m-a distrus, să-l văd gol.
Încerci mereu să-i ții în siguranță.
Faci tot ce poți, dar e greu, nu-i așa?
Nu-i poți proteja pentru totdeauna.
Poți?
Să pierzi un copil.
Crezi că există ceva mai rău de atât?
Nu.
Nu cred că există ceva mai rău de atât.
Nu cred că poate fi.
Am avut un vis, acum câteva nopți,
în timpul furtunii, că mi-am pierdut fetița.
Nu o puteam găsi nicăieri.
Părea atât de real.
Am visat că mi-am pierdut fetița odată.
Am visat că se îneca fără niciun motiv.
Nu putea să respire, ca și cum camera era plină cu apă,
și tremura de parcă era într-un scaun electric,
și am visat că o țineam de mână și stăteam lângă ea,
și i-a luat zile, săptămâni,
să nu mai respire aerul ăla apos,
să nu mai respire ca un pește pe plajă,
dar într-un final a făcut-o.
A respirat sacadat și profund,
și a înțepenit, un ochi i-a devenit roșu ca sângele,
se zgâlțâia așa de tare încât a început să se zgâlțâie patul,
și când a început să se zgâlțâie, s-a încheiat repede.
S-a legănat.
A murit.
Iar băiatul meu...
Am visat odată că piciorușele lui nu mai mergeau...
s-au oprit, într-o bună zi, și nu mai putea merge,
nu mai putea sta ridicat, nu mai putea vorbi
și nu mai putea face nimic altceva decât să plângă.
Să plângă și să lovească în pereți.
Să bată în pereți pentru ajutor și pentru mama,
bang, bang, bang,
dar nici măcar nu mă putea vedea.
La sfârșit, nu mă putea vedea lângă el, și s-a oprit din lovit, din plâns,
s-a oprit când a murit.
L-am ținut atât de mult, încât s-a răcit în brațele mele.
Dar a fost doar un vis.
Doar un vis.
Cel mai urât vis.
Un atac de panică.
Apoi m-am trezit.
Și erau în siguranță în paturile lor.
Sunt perfecți, nu-i așa?
Sunt minunați, nu-i așa?
Cred că ai face orice pentru ei.
Nu-i așa?
Da.
Dacă ar avea un vis?
Adică unul rău.
Un atac de panică absolut.
Unul dintre cele mai rele.
Ce ai face?
I-aș trezi.
Adică un vis atât de rău,
de îngrozitor...
Un vis despre
suferință
și tristețe
și boală
și putreziciune
și pierdere
și întuneric.
Dacă ar fi blocați în visul ăla,
i-ai trezi?
- Bineînțeles. - Și i-ai proteja.
Fără vise urâte, fără atacuri de panică.
I-ai trezi și i-ai păstra perfecți.
Așa cum sunt,
nu-i așa?
Da.
Măi să fie!
Pentru că am un secret.
O modalitate de a-i trezi.
O modalitate de a-i ține în siguranță.
Dacă rămân blocați în vise.
Care e?
Liv!
Hugh?
Liv, ce dracu'?
Îmi pare rău... am avut un vis oribil.
Crezi?
Îmi pare rău, îmi pare foarte rău.
Nici nu știu ce...
- Ce se întâmplă cu tine? - Nimic.
Mi-ai pus o șurubelniță nenorocită la gât!
Ba nu.
Am...
CASA BÂNTUITĂ PLAN PARTER
Aș putea vedea dacă Janet m-ar primi în vizită.
Poate pentru câteva zile.
Ar fi bine.
- Doar câteva. - Dar cum?
Va trebui să ai grijă de casă și de copii.
Mă descurc.
Cred că am subestimat migrenele astea.
Visele astea constante.
Știu.
Ești doar obosită.
M-a luat așa pe neașteptate.
Dar...
O scot eu la capăt.
Promit.
Mai ușor, copii.
Liv.
- Noapte bună, năsturel. - Noapte bună.
Te iubesc atât de mult.
Și eu te iubesc.
Acum, vreau să vă odihniți amândoi.
Și dacă am un vis urât?
Cum ar fi?
Doamna Gât-Întors?
Sau fetița blondă din pădure?
Nu doamna Gât-Întors.
Dacă visez ceva și mai urât?
Cred că putem face față oricărui vis ai avea.
Dacă aș visa că ne omori?
Poftim?
Dacă aș visa că ne împingi în întuneric și suntem răniți?
Răniți grav.
Ne trimiți în întuneric,
iar inima mea se rupe în două și nu mai simt bucurie,
săptămâni și luni întregi, până nu mai pot suporta?
Și trebuie să mor.
Dacă sunt așa de trist
și speriat de întuneric
încât mă otrăvesc?
Mă otrăvesc ani de zile,
până corpul meu devine otravă și corpul meu cedează.
Ne trimiți în întuneric și întunericul ne învinge,
pas cu pas, de-a lungul anului,
până când mă aflu pe o masă argintie cu fălcile cusute,
iar Luke e mort și rece pe podea,
cu un ac în braț.
Și tu ne-ai omorât,
pentru că ne-ai trimis acolo,
în noapte,
în întuneric.
- N-aș face asta niciodată. - Ce ai spus?
N-aș face asta niciodată.
Ne-ai trezi dintr-un asemenea vis?
Bineînțeles.
Și ne-ai proteja?
Bineînțeles.
Dar suntem în siguranță cu tine, mami?
Cu adevărat?
Ce vrei să spui, scumpo?
Bineînțeles că sunteți.
Mamă?
Ești bine?
- Unde sunt gemenii? - Sunt jos.
Bineînțeles.
- Ești sigură... - Sunt bine, scumpule, sunt bine.
Nu te-am văzut.
Mă pitesc.
E uimitor, o casă așa de mare,
dar e greu să găsești un colț doar pentru tine.
Ce faci cu alea?
Sunt pentru un proiect mic la care lucrează fiul tău,
dar nu-i spune că ți-am zis.
E o surpriză.
Pentru mine?
Da.
Este îngrijorat pentru tine.
Ești bine?
Predai copiilor acasă, nu-i așa?
Da.
Cred că înțeleg asta.
Nu obișnuiam s-o fac,
dar dacă mă gândesc îndelung la lumea de afară...
Puiul meu e mai în siguranță cu mine.
Știu. Știu foarte bine.
Mereu am crezut că ce trebuie să facem noi
e să-i pregătim pentru lumea de afară.
Dar nu știu de ce,
mă uit la cei mici acum și...
sunt... îngrozită...
să-i las dincolo de pereții ăștia.
Parcă am o piatră în stomac.
E doar anxietate.
Mulțumesc lui Dumnezeu că îl am pe Hugh.
E sfoara mea.
Am avut mereu nevoie de cineva să mă țină cu picioarele pe pământ,
să nu mă pierd în gânduri.
Copiii sunt în siguranță, sunt doar gândurile mele.
Nu.
Nu, îmi pare rău,
dar dacă te temi pentru copiii tăi,
nu lăsa pe nimeni să-ți spună că ceea ce simți e greșit.
Nu lăsa pe nimeni să-ți spună să te relaxezi,
mai ales pe cineva care nu le-a purtat sufletele în pântec,
nu i-a simțit crescând.
Rămâi fermă între lumea de afară
și sufletele astea mici,
pentru că lumea de acolo are dinți,
e înfometată și stupidă
și se înfruptă nesăbuită.
Nu contează că sunt inocenți.
Ascultă-ți instinctul.
Ține ușa.
Chiar dacă te vor urî.
Chiar dacă el o face.
Cât mai stați aici?
Familia ta.
Speram să plecăm până la finele lui august,
iar copiii să se ducă la școală,
dar...
cine știe, acum, că avem problema asta cu mucegaiul?
E bine în august.
Mai devreme e și mai bine.
Iar pentru tine,
poate și mai devreme.
De spui asta?
Doar un gând.
Casa asta... e o casă ciudată.
Am lucrat aici mult timp,
și îți pot spune doar e că e mai stupidă și nesătulă ca orice altceva.
Nu rămânem după întuneric,
eu cu Horace.
Iar copilul meu nu are voie să vină aici.
Nici măcar o dată.
Inițial, nu am vrut să vă ajut când ați cumpărat casa asta.
Horace a zis că îl va ajuta pe soțul tău și m-a întrebat dacă vin și eu să ajut,
dar am zis nu.
Nu am vrut să mai văd pe nimeni fiind devorat.
Dar apoi,
a spus că e o familie.
Copii mici.
Doi copii de aceeași vârstă cu...
Așa că am spus că vin.
În timpul zilei.
Ca să am grijă.
E doar o casă.
Poate.
E foarte diferită în timpul nopții.
E diferită în întuneric.
Dar știi asta, nu-i așa?
De fapt, iau o mică pauză.
Mă duc la sora mea luni.
Mă relaxez un pic.
Foarte bine.
Bine, trebuie să-i duc astea băiatului.
Să termine proiectul lui.
Mă voi ruga pentru tine, Olivia.
Știu că nu crezi în asta, dar o fac mereu, în fiecare seară,
spun o rugăciune pentru familia ta între pereții ăștia.
Am să spun câteva în plus pentru tine, în seara asta.
Mulțumesc, Clara.
Apreciez.
Doamnă.
Ai făcut asta?
E frumoasă. Ai făcut-o singur?
M-am gândit că o să te bucure. Tata a zis că ai fost...
Ce?
Ce a spus?
Spun doar...
Știu că îți iei o mică vacanță.
Am vrut să te înveselesc.
Scumpule.
Cât vei fi plecată?
Nu prea mult.
Nu mult, scumpule. Am nevoie să plec un pic.
Nimic mai mult. Bine?
Bine.
E perfectă.
Mulțumesc. Îmi place mult.
Mamă?
Mami?
Scumpule!
Spune-mi iar.
De ce?
Zici că a fost un accident?
Ai spart cu mâna o oglindă accidental?
Am vorbit cu Steve.
- Nu știu ce a zis Steve... - Am vorbit cu Steve, l-am auzit cum a...
Nu știu ce a zis Steve.
Ce trebuie să fac?
Ce vrei să fac?
Nu știu.
Cred că am nevoie de ajutor.
Am nevoie de ajutorul tău.
Ajutorul cuiva.
Nu sunt eu însămi acum.
Nu mă pot regăsi.
Ești obosită.
Ești stresată de vânzare,
de copii...
- Ești stresată. - Nu.
Ești... Nu sunt.
Am fost când am ajuns aici.
Sunt toate lucrurile,
lucrurile familiare.
Eram stresată și entuziasmată,
mulțumită și îngrijorată,
epuizată și iritată.
Izolată și nervoasă,
creativă și mândră,
și toate aceste lucruri.
Toate culorile astea
au dispărut acum, Hugh.
A mai rămas doar una.
Îmi e teamă.
Asta e tot ce simt.
Nimic altceva.
Mi-e doar teamă.
Crezi că e ceva în neregulă cu mine?
Adică...
cu adevărat în neregulă?
Cred că nu e bine să aștepți până luni.
Mă duc mâine, atunci.
La prima oră.
O să fie bine, Liv.
Dar trebuie să ai grijă de casă și copii.
Mă descurc.
- Nu li se va întâmpla nimic. - Nu e așa de simplu.
Este.
Vor fi bine.
Și tu vei fi.
Uită-te la mine!
Și tu vei fi.
Să fiți cuminți.
Aveți grijă de tăticul vostru frumos și trist.
Tot nu ne-ai zis cât vei fi plecată.
Nu mult.
Mătușa Janet are nevoie un pic de ajutorul meu.
Aș putea veni cu tine.
Mă tem că nu se poate, nu de data asta.
Taxiul e afară. Trebuie să mă duc la aeroport.
Ne descurcăm.
Drum bun!
Sună-mă când ajungi la Janet, bine?
O voi face.
- Te iubesc. - Atât de mult.
Mami?
Da, dragule?
Poate Abigail să rămână peste noapte cât ești plecată?
Ca la o petrecere în pijamale. Nellie a zis că e în regulă.
- Poate să stea în patul meu. - E în regulă.
Fii cuminte.
Nu se poate!
OTRAVĂ PENTRU ȘOBOLANI
Ascultă, Luke, nu poți sta aici...
Băieți!
Liniște, e mama voastră!
Bună, mami!
Cum a fost zborul?
- A fost în regulă. - Întreab-o pe mama unde e cușcușul.
- Vreau cușcușul. - Tată!
Nu mănânc asta, serios!
- Are gust de carton. - Abigail vine în seara asta, mamă.
Așa cum am zis.
- Spune-i că nu ne poate da doar cereale. - Îmi pare rău.
Ce mai face Janet?
- E în regulă. - Spune-i că am salutat-o.
Am să stau până târziu!
Tată!
Hugh te salută.
Băieți!
Tată.
- Janet te salută. - Liniște!
Face cocteiluri.
Vrei să suni mai târziu, după ce se culcă copii?
Tată!
Nu, ești foarte ocupat.
- Te aud, prietene. - Tată!
- Bine. - Mă ajută cineva...
Mamă?
Shirley.
Ce faci aici?
Caut de mâncare.
Tata nu s-a descurcat cu cina.
Dar... ce faci aici?
Credeam că ești la mătușa Janet.
Mi s-a făcut foarte dor de voi.
Asta e tot.
Ai și tu vise?
Poftim?
Ai crescut așa de repede.
Tu și Steve.
Și Theo.
Pisicuțele au nevoie de mamele lor până nu mai au.
Ești în regulă?
Du-te la culcare! Nellie.
Luke.
Mami?
Scumpule, ce...
Scuze.
Cine...
Ești Abigail.
Vezi? Ți-am zis că e reală.
Îmi pare rău. Luke a zis că e în regulă.
Ai zis că poate rămâne să doarmă. Și tata a zis.
Nu vreau să am necazuri. Ești o scumpă.
Nu, scumpo, n-o să ai necazuri.
De fapt, o să ținem o serată cu ceai neașteptată.
Serată cu ceai?
Știu, ai fost atât de înțelegătoare.
Dar trebuie să nu faceți zgomot, pisoiași, și să veniți după mine, da?
Abigail.
Vrei să vii și tu?
E deschisă!
Ai găsit cheia!
Vrei să știi un secret?
Noi suntem cheia.
Nu...
Liv... Nu!
Îmi pare rău.
Nu, îmi pare rău.
Cred că am adormit.
Ești în regulă, scumpo?
De ce ești trează?
N-ai spus că mama s-a dus la mătușa Janet?
Da.
Tocmai am văzut-o în bucătărie și se purta ciudat.
Abigail,
cum îți place ceaiul?
Nu știu.
Abigail nu are voie să iasă din casă foarte mult.
- Așa? - Dar e șireată, totuși.
Ca mine.
Dar să nu-i spui mamei mele. Se îngrijorează ușor.
Ești în siguranță.
Despre asta e vorba, de fapt.
Avem grijă să fie toți în siguranță.
Întodeauna.
OTRAVĂ
Încă e puțin fierbinte.
Trebuie să sufli.
Ceașca ta cu stele.
Când îl bei, ții degetul mic ridicat, așa.
Stai!
Iau și eu unul.
Ce se întâmplă?
Nimic.
Absolut nimic.
În sfârșit.
Sunteți atât de frumoși, toți trei.
Sunt atât de fericită.
Nu-ți fie teamă acum, scumpo.
- În legătură cu ce? - Cu ce m-ai întrebat.
Visul ăla foarte urât.
Bineînțeles că te-aș trezi.
Trezesc pe toată lumea.
Ce vis?
E în regulă, are un coșmar. Se va trezi.
- Ce se întâmplă? - Abigail!
Durează un moment, apoi durerea dispare.
E în siguranță.
Bea ceaiul.
- Hugh! - Tati!
Oprește-te!
Ce faci?
Abigail e la fereastră.
E în regulă!
E la fereastră!
Ridică-te!
- Stevie, ridică-te! - Tată?
Nu!
Sunt acolo.
Vrea să îi ducă departe de tine.
Nu ar face asta. O face, păpușă.
Minte.
Minte... asta.
Cine?
Poppy.
E o mincinoasă.
Mă poți ajuta?
Cu ce te pot ajuta, dragă?
Trebuie să mă trezesc.
Închide ochii!
Dumnezeule!
Nu!
Dumnezeule!
Du-te înapoi în mașină!
O văd pe Abigail la fereastră!
Oprește-te!
Îi omoară!
Îi duce în întuneric. Îi omoară!
Îi omoară pe toți.
- Îi duce către o masă argintie. - Oprește-te!
Îi duce către boală, durere, tristețe și moarte,
iar dinții ăia, dinții ăia îi vor sfâșia și devora,
o să-i mănânce de vii, bucată cu bucată.
Taci!
Dumnezeule!
Nu!
Ești trează acum?
Îi omoară!
Îi omoară pe toți!
E în regulă, dulceață.
E doar un vis.
Doar un atac de panică.
Vreau să mă trezesc.
Atunci trezește-te,
îi vei găsi pe cei mici în siguranță, în paturile lor.
Vreau să mă trezesc.
Atât de tare!
De ce nu mă pot trezi?
Bine, băieți.
E grozav!
- Asta e! - Imensă!
- E ca un castel. - N-am văzut niciodată.
E imensă. Atât de mare.
- Dumnezeule, ce nebunie! - Nu-i așa?
Nu vă duceți departe,
avem nevoie de ajutor să golim mașina. Luke, stai pe aproape. Stai...
Lasă!
- E frig aici. - Nu fi atât de dramatică.
E grozav!
Și va fi grozav toată vara.
Mă duc să-mi iau camera. Știi în ce geantă e camera mea?
- Cea albastră, e în mașină. - Miroase și ciudat.
Eu cu tata avem mult de lucrat, dar când o vom vinde...
- Ne îmbogățim! - Nu le spune asta!
- Înotăm în bani! - Cum zici tu.
Repară căldura întâi.
- Ești în regulă? - Da, a fost o zi lungă.
Cel puțin sunt entuziasmați.
O să fie o vară lungă.
Nu ai vrut mereu o vară fără de sfârșit?
Ai văzut scara?
E minunată. Adică, e fantastică!
Sunt atât de multe cărți acolo!
Puteți lua cărți să citiți vara asta.
- Unde e camera mea? - Unde e camera noastră?
- Toate camerele sunt sus. - Sus!
O iau pe cea mai mare!
Deja ne-am ales camera, Shirl,
eu sunt cel mai mare, eu vreau camera cea mai mare.
Așteptați! Vă arăt eu!
Deja am stabilit camerele,
nu e nevoie să vă certați pe ele.
Tată, spune-i lui Shirl că nu împart camera!
Vii?
E treaba ta.
Mulțumesc.
Tată, Theo a luat camera verde, o vreau eu!
Ghinion, e stabilit deja.
Vin! Vă arăt eu!
Ești sigură?
Continuați fără mine.
Cum am putea?